<?xml version="1.0" encoding="utf8"?>
<lorem>

<name>lt</name>
<author>pagal Antaną Biliūną</author>
<url></url>

<p>Jeigu manęs kas paklaustų, kurioje pasaulio vietoje žmogui linksmiausiai šviečia saulė, gražiausiai žydi gėlės, gieda paukščiai, ošia medžiai, ūkauja vėjas, aš atsakyčiau – „Tėviškėje“. Jeigu manęs kas paklaustų, kuriame visos žemės kampelyje žmogui gražiausias pavasaris, ramiausia vasara, spalvingiausias ruduo, balčiausias ir puriausias žiemos sniegas, aš taip pat atsakyčiau – „Tėviškėje“. Jeigu manęs kas paklaustų, su kuria vieta žmogų sieja gražiausi ir geriausi jo atsiminimai, aš ir vėl atsakyčiau – su Tėviške, su tomis vietomis, kur mes gimėme ir augome, iš kurių prasidėjo mūsų gyvenimo kelias.</p>

<p>Kad ir kur tik žmogus būtų, kad ir kur gyventų, kad ir kur keliautų, visur jį pasiveja greitasparnis Tėviškės ilgesio paukštis, vaikystės dienų klyksmu nusmelkdamas širdį ir nors mintimis sugrąžindamas į tą žemės kampelį, kurio dulkių, kaip didžiausios šventenybės, po ilgų klajojimų nusilenkia paliesti sukepusiomis lūpomis net rūsčiausios širdies žmonės.</p>

<p>Taip galvojau vieną vaiskią rudens popietę, eidamas vingiuotu vieškeliu į savo senąją Tėviškę, kurios jau daug metų nebuvau matęs. Ėjau neskubėdamas, tarytum atsargiai nešdamas neramią savo širdį ir bijodamas išlieti iš jos nors bent vieną lašą to graudaus Tėviškės ilgesio, kurio ji buvo sklidina.</p>

</lorem>